<?xml version="1.0" encoding="UTF-16"?>
<!-- English lessons -->
<!-- Created: Sándor Petrovics -->
<!-- Encoding: Unicode (UTF-16); Line endings: CR+LF -->
<!-- <Lesson>[ID]: lesson ID ( required )-->
<!-- <Lesson>[Name]: lesson name ( required )-->
<!-- <Lesson>[Section]: section name ( required )-->
<!-- <Lesson>[Text]: lesson text ( required )-->
<!-- <Lesson>[Keyboard]: keyboard type [1001|1002|1003|1004|1005|1030|1031]-->
<!-- <Lesson>[Format]: lesson format [KeyCode|Text]-->
<Root Ver="1" >
  <Lesson ID="101" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A Kis Bice Bóca 1" Text="&#9;A Kis Bice-Bóca&#10;&#10;&#9;Úgy emlékszem arra a napra, mikor a kis bice-bóca először kocogott be az iskolánkba, mintha tegnap lett volna. Még csak ősz vége volt, de már porka havak szállingóztak a levegőben, és Habók Fügedi már téli órákat dudált a toronyból. Ez a Habók Fügedi toronyőr volt, s az iskolánk ablakából éppen oda lehetett látni az ajtajára. Nyáron láttuk is minden negyedórában, ahogy egy rettenetes nagy tülökkel kiállt a toronyerkély négy sarkára, és tudtára dudálta a világnak, hogy megint eltelt egy fertályóra. Télen azonban más törvénye volt a furfangos Habók Fügedinek. Ilyenkor csak reggel nyolckor végezte a hivatalát, de akkor egyfolytában eldudálta az egész napra valót. Igen becsületes tisztviselő volt az öreg, egy kürtszóval meg nem károsította volna a várost. Kilencvenhatszor fújt bele a tülökbe egymás után, s ehhez kellett körülbelül egy óra. Mivel pedig a szép tülökszótól egy álló óráig nem lehetett szót érteni az iskolában, Habók Fügedit igen sokra becsülte minden deákgyerek.&#10;&#10;&#9;Azért nem volt szép, hogy a nagy Cintula éppen a kis bice-bóca napján árulkodott ellene.Fölágaskodott az utolsó padban, és billegette a két ujját.&#10;&#10;&#9;- No, mi baj, Cintula? - nézett föl a tanító úr az írásból.&#10;&#10;&#9;- Tanító úr, kérem, a toronyőr máma csak kilencvenötöt dudált.&#10;&#10;&#9;A tanító úr nem jött ki a sodrából, mert hozzá volt már szokva a Cintula vásottságához. Csak a léniát vette a kezébe, és azzal odaballagott az utolsó padhoz. - Hát csak kilencvenötöt?&#10;&#10;&#9;- Igenis, annyit.&#10;&#10;&#9;- Hát aztán hogy tudod te azt?&#10;&#10;&#9;- Tanító úr, kérem szépen, megolvastam.&#10;&#10;&#9;- Úgy? Hát ráértél? Mutasd az írásodat, kész-e már a dolgozatod.&#10;&#10;&#9;Nem volt kész, de Cintulát nem olyan fából faragták, hogy ilyen kicsiségek zavarba hozták volna.&#10;&#10;&#9;- Tanító úr, kérem szépen, még van egy kis híja - húzta a válla közé a fejét.&#10;"/>
  <Lesson ID="102" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A Kis Bice Bóca 2" Text="&#10;&#9;- Te Cintula, belefogtál te abba a föladatba?&#10;&#10;&#9;- Tanító úr, kérem szépen, bele - mondta Cintula, s fölemelte mind a két mancsát. Könyökig tintás volt mind a tíz ujja.&#10;&#10;&#9;- Na, látom, hogy dolgoztál. Hát most már olvasd föl szépen, amit írtál.&#10;&#10;&#9;Cintula fölemelte a füzetet, és nagy hangon nekikezdett:&#10;&#10;&#9;- Írjatok öt kötőszót. Első...&#10;&#10;&#9;Itt aztán egyszerre megszakadt a szava, mintha ollóval vágták volna el.&#10;&#10;&#9;- Éppen most akartam leírni az elsőt.&#10;&#10;&#9;- Hát hadd hallom. Melyik lesz az első kötőszó?&#10;&#10;&#9;- Hát... hát... izé... zsákmadzag - vágta ki Cintula elszántan.&#10;&#10;&#9;Akkor a lénia fölemelkedett a tanító úr kezében, de mire lecsapott volna, csikordult az ajtó, és mindnyájan odanéztünk. A tanító úr is odanézett - Cintula megszabadult. A kis bice-bóca mindjárt jót tett, mikor először lépett az iskolánkba.&#10;&#10;&#9;Velem egyidős fiúcska lehetett, lenhajú, búzavirágszemű.&#10;&#10;&#9;Ezt ugyan csak később vettem észre, akkor csak azt láttam, hogy mind a két hóna alatt mankó van a gyereknek. Nem is annyira ment, mint inkább úgy odaugrált a tanító úr elé, mint a veréb. De szinte jól állt neki, olyan csinosan, vidáman ugrált.&#10;&#10;&#9;- Mit akarsz, fiacskám? - kérdezte tőle a tanító úr barátságosan.&#10;&#10;&#9;- Iskolába szeretnék járni - mondta bátran.&#10;&#10;&#9;- Kicsit megkéstél, gyermekem.&#10;&#10;&#9;- Most kerültem a városba, négy héttel ezelőtt.&#10;&#10;&#9;Nekitámaszkodott a falnak, és írásokat szedett elő a zsebéből. Sok zsebe volt - csak most vettem észre, milyen rongyos a ruhája. Akárhová nyúlt, mindenütt zsebre talált.&#10;&#10;&#9;- Itt vannak a bizonyítványaim. Három osztályt már elvégeztem.&#10;&#10;&#9;A tanító úr belenézett az írásokba, aztán megcirógatta a gyerek fejét.&#10;&#10;&#9;- Hát az édesapád mért nem jött fel veled?&#10;&#10;&#9;A bice-bóca féloldalt szegte a fejét.&#10;&#10;&#9;- Nincsen nekem se apám, se anyám. Elhaltak idegen városban. A nagyapám vett magához, ő idevalósi.&#10;"/>
  <Lesson ID="103" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A Kis Bice Bóca 3" Text="&#10;&#9;- Hogy hívják a nagyapádat?&#10;&#10;&#9;- Küsmödi Kelemen.&#10;&#10;&#9;- A Gergő Küsmödije, az öreg Maksus unokája - zsibongott végig az osztályon.&#10;&#10;&#9;A tanító úr csöndet parancsolt, és azt kérdezte a gyerektől, hát az ő neve micsoda.&#10;&#10;&#9;- Pálistók Peti.&#10;&#10;&#9;De már erre a furcsa névre megint csak elcihegtük magunkat. A tanító úr is elmosolyodott.&#10;&#10;&#9;- Éppen három embernek való neved van. Hol csinálok én most már neked helyet, mikor úgyis alig férünk?&#10;&#10;&#9;Egyszerre szétterpeszkedtünk a padokban, hogy még kevesebb legyen a hely.&#10;&#10;&#9;- Ide nem ül! Ide nem fér!&#10;&#10;&#9;Pálistók Peti most zavarodott meg először.&#10;&#10;&#9;Lesütötte a szemét, és összevissza gyurkálta a konya kalapját.&#10;&#10;&#9;- Tudod mit, fiam? - szánta meg a tanító úr. - Kvártélyozd be magadat a kuckóba. Úgyis ott van ilyenkor a jó világ.&#10;&#10;&#9;Nagy boglyakemencéje volt az iskolának, annak akkora kuckója, hogy bálozni lehetett volna benne. Az új deák odanézett, és szemmel láthatólag nekiörült.&#10;&#10;&#9;- Ez nagyon jó lesz - mosolyodott el, és indult a kvártély felé nagy mankókopogással. Ott aztán meglapult, mint hernyó a levél alatt, és meg se mukkant az óra végéig. Akkor odakopogott a tanító úr elé, és engedelmet kért tőle arra, hogy őneki ne kelljen hazamenni délre. Nagymesszire laknak, túl a városon, oda-vissza meg se lehetne tenni az utat délutánig még rendes lábú embernek se.&#10;&#10;&#9;- Én pedig csak olyan bice-bóca vagyok - tette hozzá egy kicsit bánatos mosolygással.&#10;&#10;&#9;- Maradni maradhatsz, fiam - mondta aggóskodva a tanító úr -, de hát enned is kellene ám valamit.&#10;&#10;&#9;- Van mit ennem - sietett a bice-bóca a megnyugtatással.&#10;Belenyúlt a ruhája egyik feslésébe, és kimarkolt belőle néhány szem kökényt. Egy szem elgurult, Cintula azt mindjárt fölkapta és beleharapott. El is fintorította a száját, úgy, hogy a füléig ért.&#10;"/>
  <Lesson ID="104" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A Kis Bice Bóca 4" Text="&#10;&#9;- Tanító úr, kérem, ez nem jó - jelentette olyan komolyan, mintha csak parancsba kapta volna, hogy mondjon véleményt a kökényről.&#10;&#10;&#9;- Jó az - mosolyodott el a bice-bóca -, csak sok legyen belőle. A rigók is szeretik.&#10;&#10;&#9;Tudtam azt én is, hogy a kökényt is meg lehet enni, ha megcsípi a dér. Valamikor még a malomházban egyszer egész kalappal kaptam Messzi Gyurkától. Egy-két szemet megkóstoltam belőle, de a színe jobban tetszett, mint az íze.&#10;&#10;&#9;&quot;No, én nem szeretnék kökényt ebédelni&quot; - gondoltam magamban délben, mikor a tejbetáskalevesbe belemerítettem a kanalamat. S arra gondoltam akkor is, mikor a tündérke elejbém tolta a lekváros buktát. Kivettem egyet a tálból, és belecsúsztattam a ködmönzsebbe, azzal hónom alá csaptam a könyveimet, és húzódtam kifelé az ajtón nagy léhvel-pléhvel. Azt mondtam, énnekem most nagyon sietnem kell az iskolába.&#10;&#10;&#9;Siettem is, hogy el ne hűljön a bukta, mire odaérek.&#10;&#10;&#9;Persze az iskola körül most nem volt egy lélek se. Csöndesen nyitottam be az ajtót - hát a bicebóca ott térdel a nagy tábla előtt - térdepelni könnyebb volt neki, mint állni -, és rajzol az aljára mindenféle furcsa talicskákat meg kis kocsikat. Úgy bele volt mélyedve a munkába, hogy észre se vett. Csak arra rezzent fel, mikor beültem a padba, és az megcsikordult alattam.&#10;&#10;&#9;Hirtelen elmázolta a tenyerével a rajzokat, és visszasántikált a helyére, a kuckóba. Utána mentem, leültem a padkára, és odatettem kettőnk közé a buktát.&#10;&#10;&#9;Nézte, nézte, de nem nyúlt hozzá, se nem szólt semmit. Közelebb toltam, de már akkor nem nézett oda. A képeket bámulta a falon.&#10;&#10;&#9;Egészen a kezéhez toltam a buktát. Erre rám nézett, én meg megszólaltam:&#10;&#10;&#9;- Ezt teneked hoztam. Bukta.&#10;"/>
  <Lesson ID="105" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A Kis Bice Bóca 5" Text="&#10;&#9;- Tudom - mosolyodott el, és mindjárt bele is harapott. - Szeretem.&#10;&#10;&#9;- Ti is szoktatok buktát sütni?&#10;&#10;&#9;- Itten nem szoktunk. Otthon anyáméknál szoktunk. Édesatyám a lekvárosát mindig kiharapta nekem, mert azt nem szerette.&#10;&#10;&#9;Eszembe jutott, hogy a bice-bócának nincsen se apja, se anyja. Megkérdeztem tőle, mi volt az apja.&#10;&#10;&#9;- Bányász volt, de már régen meghalt. Még akkor, mikor fölrobbant a bánya. Az nagyon nagy robbanás volt, egész a vasútig elhallatszott.&#10;&#10;&#9;Megmondtam, hogy az én apám meg szűcs volt, és szerettem volna én is valami nevezeteset mondani róla. De csak annyit mondhattam, hogy a ködmönömet ő varrta.&#10;&#10;&#9;- Szép ködmön - húzta végig rajta az ujját -, még szebb, mint a bányászoké. Én bányamérnök leszek. A mi bányánkban is volt egy bányamérnök, de az csak egy héten egyszer ment le a bányába.&#10;&#10;&#9;Észre se vettük a nagy barátkozásban, hogy azalatt Veszkény Gyuszi is besompolygott az ajtón, és odaállt elébünk.&#10;&#10;&#9;- Hoztam neked valamit - nyújtott át valami fehér papirosba csavargatott holmit a bicebócának.&#10;&#10;&#9;Mindjárt megmondta azt is, hogy az dobostorta. Jó, hogy megmondta, mert annak még hírét se hallottuk soha, se én, se a bice-bóca.&#10;&#10;&#9;De még azt ki se bontogatta, mire már Tarán Laci is ott volt egy naranccsal. Egy másik fiú fügét hozott, a harmadik almát, a negyedik mákos kalácsot, kisvártatva úgy be volt terítve mindenféle finom pószpásszal az egész padka, akár egy cukrászbolt kirakata. A kis bice-bóca pedig zavartan kapkodott hol egyikhez, hol a másikhoz:&#10;&#10;&#9;- Ez az enyém? Ez is az enyém? Mind az enyém? De hát mit csináljak én ezzel a sok mindenfélével?&#10;"/>
  <Lesson ID="106" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A Kis Bice Bóca 6" Text="&#10;&#9;Utolsónak a nagy Cintula érkezett meg, s mikor meglátta a kuckó körül a nagy sokadalmat, úgy füttyögött, mint nyári éjszaka a tehervonat.&#10;&#10;&#9;- Baj, baj - állott közénk mentegetőzve -, de hát minálunk csak suhintott leves volt az ebéd, és nem hozhattam semmit. Hanem tudod mit, kis bice-bóca? Kar-tótágast állok a tiszteletedre!&#10;&#10;&#9;Meg is próbálta, de úgy vágódott hanyatt, hogy csak úgy nyekkent. Persze annál nagyobb nevetés lett belőle. S én még arra is mernék fogadni a legszebb tollszáramra, hogy a nagy Cintula csak azért nem tudta megcsinálni a kar-tótágast, mert nem akarta. Valaki megsúgta neki, hogy a kis bice-bócának nem lehet nagyobb fájdalom a világon, mint ha valaki a nyomorékságát juttatja neki eszébe a maga nagy testi erejével.&#10;&#10;&#9;Mire a tanító úr megérkezett, és a kuckó-diák éléstárába ő is becsúsztatott egy csirkecombot, akkorra csöndesen ültünk a helyünkön, és buzgón dongottuk magunk elé a leckénket. Még a nagy Cintula is beledugta az orrát az olvasókönyvébe - igaz, hogy egy beteg őszi légy is mászkált a könyvön, melyet a tótágas-tudós jó szíve a tintatartóból szabadított ki, és éppen az olvasmányra tett rá száradni.&#10;&#10;&#9;Azt hiszem, soha olyan jók nem voltunk az iskolában, mint azon a délutánon. Korán alkonyodott, s ahogy bepiroslottak az ablakon a napáldozati felhők, mintha az angyalok dobáltak volna odafentről piros rózsákat az egész osztályra.&#10;&#10;&#9;Négy óra után egész falkában kísértük végig a kis bice-bócát az utcákon. De ahogy a város széléhez közeledtünk, megzavarodottan fordult hozzánk:&#10;&#10;&#9;- Tovább ne gyertek velem mostan. Nagyapó vár amott a Szent János-szobornál... Minden gyerekre haragszik, aki énnálam futósabb. Aki... nem bice-bóca.&#10;&#10;&#9;A bűbájos Küsmödi toprongyos alakja feltűnt az utca végiben. Egyszerre szétrebbentünk, mint a kővel meghajított varjak. Nem féltünk már tőle, csak nem akartuk, hogy haragudjon."/>
  <Lesson ID="107" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 1" Text="&#9;A kövek megszólalnak&#10;      &#10;&#9;Arra tértem magamhoz, hogy valami szemkápráztató világosság vesz körül. Kicsi koromban a malomházban sokat mulattattam magam azzal, hogy lehunytam a szememet, és megdörzsöltem a szemhéjamat. Olyankor mindenféle csodálatos színeket és fényeket láttam a lehunyott szememmel. Most nyitott szemmel láttam azokat a fénylő színeket. Mintha csak a szivárvány pántlikájába lettem volna takaródzva.&#10;&#10;&#9;Ellenzőt csináltam a két tenyeremből a szemem elé, úgy néztem körül. Egyszerre rájöttem, hogy én most a Xaxa-barlangban lehetek, ahol Aladdin a csodalámpát találta. Fölöttem icike-picike darab látszott az égből, mintha valami mély kútból néznék kifelé, s azon úgy lebegett a hold, mint egy kis ezüstostya. Körülöttem csupa kőszikla, ameddig csak elláttam, és az mind csillogott-villogott, izzott, világított. Mindnyájának a belsejéből ömlött kifelé a fény, egyikből piros, mint a hajnal, a másikból kék, mint a nyári ég, a harmadikból tüzes sárga, a negyedikből szelíd fűzöld: a szívük világított a szikláknak.&#10;&#10;&#9;&quot;Nem lehet ez igaz mégse - gondoltam magamban -, álom lesz ez bizonyosan.&quot;&#10;&#10;&#9;Az ám, csakhogy nem az ágyamban fekszem, hanem a földön - néztem végig magamon -, s a föld apró kövecskékkel van borítva, amik úgy villognak, mint a szentjánosbogár. A ködmön is rajtam van, az égbelátó is a nyakamban. Az oldalam meg olyan igazánbul sajog, hogy jobban se kell. Körülöttem egész kis tócsába futott a víz, ahogy a ruhámról leolvadt a hó, a csizmámon még fehérlik belőle egy kicsi. Hát mégse álom ez.&#10;&#10;&#9;Fölnéztem a kis kerek lyukra a fejem fölött. Bizonyosan ott zuhantam le ide a bányába."/>
  <Lesson ID="108" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 10" Text="&#10;&#9;- Lám, lám, hogy előbb eszembe nem jutott! Hiszen van nekem egy mécsem az öregtárnában is, ahol a múltkor kerestem a kincset! Hozom mindjárt, nem kell az már ott úgyse, nem keresünk több kincset, báránykám! Várj csak, egykettőre itt leszek vele! Lesz itt olyan világosság, hogy mind idetódulnak az angyalok.&#10;&#10;&#9;- Siess, nagyapóka - felelte a kis bice-bóca -, én majd imádkozom addig.&#10;&#10;&#9;Az öreg lépései végigkocogtak a barlangon. Befelé jó mélyen vihetett az, mert sokáig hallottam egyre halkulni a lépések zaját. Egyszer mintha valami furcsa fütyülést hallottam volna, ami a bányarigót juttatta eszembe. De csak egy pillanatra, mert rögtön mintha ajtó csapódott volna, s aztán nem hallottam semmit, csak a kis bice-bóca suttogását. Bizonyosan az angyalokat hívta szegényke.&#10;&#10;&#9;No, hát ne hívja őket hiába! - futott át valami édes melegség a szívemen. - Hadd legyen a kis bice-bócának olyan örömnapja, amilyen még nem volt. Odaállítottam az ágyához az égbelátót, amit még mindig a nyakamban szorongattam, s arra ráterítettem az én kincskereső kisködmönömet. Minek az már nekem? Én addig hurcoltam a ködmönt, míg megtanultam, hogy a kincset a szívében hordozza az ember. De micsoda öröm lesz, ha az öreg bűbájos visszatér a világossággal, és az első tekintetük az égbelátóra esik meg a ködmönre! Hogy örülnek majd neki, hogy sötétben is idetaláltak az angyalok! Mit szólsz ehhez, ködmöntündér?&#10;&#10;&#9;Úgy csináltam mindent, mint ahogy elgondoltam. Odasompolyogtam lábujjhegyen a vacok mellé, leállítottam az égbelátót, és kibújtam a ködmönből. És abban a percben, ahogy levált rólam, újra megszólaltak a kövek körülöttem. Mintha ég, föld összeszakadt volna, akkorát dördült, s tűzfelhő csapott ki a barlang mélyéből. Csakugyan idetódult a mennyország minden angyala?&#10;&#10;&#9;Lecsukódott a szemem, és ködmönöstül, égbelátóstul rázuhantam a kis bice-bócára. Se láttam, se hallottam többet."/>
  <Lesson ID="109" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 2" Text="Mégpedig éppen arra a helyre, ahol a kincsek teremnek. No, az öreg Küsmödi mégse egészen olyan bolond ember, amilyennek a világ gondolja. Tudja ő azt jól, mért nem akarja itthagyni az óbányát.&#10;&#10;&#9;Föltápászkodtam, s megindultam a felé a szikla felé, amelyiknek olyan színe volt, mint a piros tintának, mikor keresztülsüt rajta a nap. De nagyon nehezemre esett minden lépés. A lábam mintha ólomból lett volna, a fejem meg úgy szédelgett, mint száraz mákfej a szélben. De azért elvánszorogtam egy-két lépést a piros tüzű szikla felé, mikor egyszer csak megszólal valaki mögöttem:&#10;&#10;&#9;- Dicsőség Istennek a magasságban!&#10;&#10;&#9;Mintha valahonnan a föld alól búgott volna valami óriásnak a hangja. S annak egyszerre száz visszhangja támadt, betöltötte a kiáltás az egész sziklacsarnokot:&#10;&#10;&#9;- Dicsőség Istennek a magasságban!&#10;&#10;&#9;Egyszerre megdermedtem, mint a kapubálvány, de nem ijedtem meg egy csöppet sem. Megmondta azt nekem Péter apó, hogy karácsony éjszakáján megszólalnak a kövek. Hát csak szólaljanak. Énnekem nem kell félnem, hiszen nem járok én semmi rosszban. Meg is mondom a beszélő szikláknak, hogy ők se féljenek éntőlem. S amilyen fönnhangon tőlem telt, elkiáltottam magamat:&#10;&#10;&#9;- Békesség a földön a jóakaratú embereknek!&#10;&#10;&#9;Voltam én már éjféli misén eleget, tudtam, hogy az Isten dicsőségére ott is az ember békessége a válasz.&#10;&#10;&#9;Hanem arra nem gondoltam, hogy mikor a sziklák megszólalnak, akkor az embereknek hallgatni kell. Ahogy az első hangot kiejtettem, olyan hirtelen kialudt körülöttem minden fény, mint mikor elfújják a lámpát.&#10;&#10;&#9;Vaksötétben tapogatóztam vissza odáig, ahol a kerek lyukon lesütött a hold. A hold most is ott volt, de hiába nézegettem föl hozzá. Sugárlétránál egyebet nem tudott leküldeni, azon meg csak az angyalok tudnak járni.&#10;"/>
  <Lesson ID="110" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 3" Text="&#10;&#9;Mit lehet itt most már tenni? Bizony nem lehet mást, mint leülni egy kődarabra, a két térdemre tenni a két karomat, arra ráhajtani a fejemet és szülémre és tündérkémre gondolva sírni, sírdogálni olyan keservesen, hogy a kő is meginduljon bele.&#10;&#10;&#9;A kő nem indult meg, hanem a hold megindult. Mire megint fölnéztem, akkorra már úgy elhaladt, hogy csak egy kicsi karéja látszott le a lyukon. De az olyan biztatóan ragyogott, mint valami aranyszem:&#10;&#10;&#9;- Gyere arra, Gergő, amerre én!&#10;&#10;&#9;Erre aztán meg is indultam abban az irányban, amerre az előbb a beszélő kövek világítottak. Persze most már se nem beszéltek, se nem világítottak, rideg-hideg sziklák voltak, egyik-másik keményen meg is ütött, ahogy nekimentem a sötétben. De azért csak botorkáltam előre, egész addig, míg egy sima kőfalhoz nem értem. Olyan volt az, ahogy az ujjaimmal végigtapogattam, mintha legyalulták volna.&#10;&#10;&#9;Itt leültem egy kicsit pihenni és gondolataimat rendbe szedni. Mikor Péter apó levezetett az újbányába, ott is láttam ilyen sima falú folyosót. Itt mostan nyilván valami elhagyatott tárnába kerültem. Annak pedig végének kell lenni valahol. Akkor én ki is szabadulhatok még a föld alól.&#10;&#10;&#9;Megindultam a fal mentén, és addig-addig csoszogtam előre, míg egyszerre hideg szél csapott meg valamerről. Amerről jöttem, ott mindenütt olyan meleg volt, hogy verejtékeztem bele - ez a friss szél csak a felső világból jöhetett!&#10;&#10;&#9;Fölsikoltottam volna örömömben, ha mertem volna, de most már tudtam, hogy itt nagyon csínján kell bánni a hanggal. Hát csak annyit tettem, hogy a szívemmel rámosolyogtam szülémre és tündérkémre, aztán arra fordultam, amerre a hideget éreztem.&#10;"/>
  <Lesson ID="111" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 4" Text="&#10;&#9;Olyan szűk folyosóba jutottam, hogy kinyújtott két karom a két falat érte. Az út fölfelé vitt, omlatag köveken keresztül, amelyek ki-kicsúsztak a lábam alól, a szél pedig egyre erősebb lett, s ahogy kanyarodott egyet a folyosó, már hangját is hallottam. Suhogott, zúgott, sziszegett, nyerített, de nekem nem lehetett volna annál szebb a karácsonyi angyalok muzsikája sem.&#10;&#10;&#9;Megint kanyarodott egyet a folyosó, s akkor már úgy vágott az arcomba a szél, mint százágú korbács. Olyan volt az most nekem, mintha virággal simogattak volna. Beszippantottam belőle egy teli tüdőre valót, s azzal nagyot lódítottam magamon. Éreztem, hogy csak egy-két lépés már a szabadság.&#10;&#10;&#9;- No, Gergő, mégiscsak eleresztett a markoláb!&#10;&#10;&#9;Az ám, úgy bukfenceztem le megint valahová, hogy a nagy Cintula szíve meghasadt volna az irigységtől, ha látja. Úgy látszik, mégse jó a markolábbal figurázni, mert akkor viszi el az embert, mikor nem is látja, mikor nem is gondolja.&#10;&#10;&#9;Nem estem azonban mélyre, és puhára estem. Tapogatom a kezemmel: hát havon fekszem. Hallom zúgni a szelet, de nem érzem: fejem zúg. Fölnézek: molnárszemű csillagok ragyognak a magasban.&#10;&#10;&#9;Dicsőség Istennek a magasságban! Kijutottam az ő szabad ege alá! Nemcsak a csillagok sugároznak, hanem a hó is fehérlik körülöttem. Nem vagyok már egészen vaksötétben. Ha megerőltetem a szememet, már látok is. Látom, hogy egy nagy, kerek gödörbe jutottam. A széle jó magasan van felettem, utat nem látok semerre, mert mindent betakar a hó. Ha nappal volna, valahol bizonyosan ki tudnék kapaszkodni a gödörből. Ha hold sütne, talán lehetne olyan fagyökeret találni, amin felmászhatnék a felső világba, mint a mesebeli Törzsök Jankó a sárkányok országából. De míg én a föld alatt tévelyegtem, a csillagok pásztora addig jól elhaladt az égen. Úgy lehet, azóta le is csúszott már róla egészen.&#10;"/>
  <Lesson ID="112" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 5" Text="&#10;&#9;Úgy nézdegéltem körös-körül, ahogy az a katicabogár nézdegélhet, amelyik szüretkor beleesik egy üres csöbörbe. S egyszer csak észreveszem, hogy azzal a nyílással szemben, amelyiken kiszabadultam, a gödör másik oldalán is feketéllik egy kis kerek nyílás. Fekete száj tátong a nagy fehérségben.&#10;&#10;&#9;Átvádoltam a gödör fenekén keresztül a nyakig érő havon, és nagy nehezen elértem a barlang száját. Nem volt magasan, föl bírtam odáig kapaszkodni. Gondoltam magamban, itt legalább kihúzom az éjszakát szárazon, nem kell hóban vackolnom.&#10;&#10;&#9;Nem is igen mentem beljebb, megülepedtem mindjárt a barlang szájában. Halálos fáradtan nekivetettem a hátam a sziklafalnak, s nyomban lefogódott a szemem. Nem éreztem én se éhséget, se félelmet, se hideget, se semmit a világon, csak azt, hogy milyen jó lesz itt aludni. Eszembe se jutott, hogy itt nemcsak elaludni lehet, de megfagyni is.&#10;&#10;&#9;S talán úgy elaludtam volna, hogy fel sem ébredek többet, ha félálomban megint hangot nem hallok. De hangot hallottam, amely azt mondta:&#10;&#10;&#9;- No, ne sírj, báránykám!&#10;&#10;&#9;- Ohó - pattant föl a szemem -, a kövek megint beszélnek! De most már kihallgatom ám őket elejétől végig, s nem kotyogok bele a beszédjükbe.&#10;&#10;&#9;- Jó meleg ágyat csinálok én neked mindjárt! - mondja jóságosan az előbb hallott hang. De az egész más hang volt, mint a beszélő szikláké amoda át. Ez egészen emberi hangnak tetszett.&#10;&#10;&#9;Teljesen kiment szememből az álom, ahelyett a kíváncsiság vett rajtam erőt. Leguggoltam, s lassan, óvatosan előrecsúsztam a barlangban.&#10;&#10;&#9;Nem kellett messzire mennem, mikor újra hallom a hangot jobb kéz felől, s hirtelen fénysugár szökken a szemembe. Visszahőköltem egy szikladudorodás mögé, s lelapultam a földre. Most már tisztában voltam vele, hogy micsoda hang volt, amit hallottam, micsoda fénysugár, amit láttam.&#10;&#10;&#9;A bányacsősz hangja, a bányacsősz lámpája!&#10;"/>
  <Lesson ID="113" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 6" Text="&#10;&#9;Hej, de áldottam magamban Péter apót, hogy jó előre úgy kitanított mindenre! Milyen jó volt azt most tudni, hogy mivel lehet kedvében járni a nagy hatalmú bányacsősznek. Előhúztam a ködmönzsebből a nagy karaj kenyeret, és áthajítottam a sziklán. Ilyent bizonyosan nem evett, mióta a szakálla kinőtt. Csak már legalább megtalálná!&#10;&#10;&#9;Úgy látszik, megtalálta, mert kisvártatva megint hallottam a hangját. Azt mondta szép értelmesen:&#10;&#10;&#9;- Bizony, bányacsősz, egy kis szalonnát is adhattál volna mellé!&#10;&#10;&#9;Úgy eltátottam a számat, hogy majd kiesett rajta a fejem. Hiszen ez nem a bányacsősz hangja, hanem a bűbájos Küsmödié. Ez a vén szeleburdi azt hiszi, hogy én vagyok a bányacsősz.&#10;&#10;&#9;De hiszen akkor én egészen jó helyen járok! Oda értem, ahová indultam: itt vagyok a Küsmödi tanyáján! No, Gergő, most legyél már eszeden!&#10;&#10;&#9;Nincs az a papmacskahernyó, amelyik nesztelenebbül csússzon, mint ahogy én előcsúsztam a szikla mögül. Csak egy-két lépést kellett tennem, s már akkor ajtóstul bent voltam a házban.&#10;&#10;&#9;Persze olyan ház volt az, hogy semmiféle ajtaja nem volt. Kis kerek barlangocska, amit a szája fölé hajló sziklaperem védett meg a széltől, hótól, úgy-ahogy. A lenyugvó hold, amelynek a sugarát lámpafénynek gondoltam, az elébb éppen belesütött úgy, hogy tisztán láthattam mindent.&#10;&#10;&#9;Láttam pedig, hogy egy száraz mohaágyon fekszik a földön a kis bice-bóca. Könyvei csomóban a feje alatt, ez a vánkosa. Az öreg bűbájos rossz ködmöne a lábára vetve: ez a takarója: Előtte pedig ott térdel az öregember ingujjban, a két kezét pedig a háta mögé dugja, úgy fogja benne a kenyeret. Az én kenyeremet, amit a bányacsősznek szántam.&#10;&#10;&#9;Ebben a percben azonban eszembe se jutott semmiféle bányacsősz. Még azt is elfelejtettem, hogy éjszakának idején az óbánya gödreiben bukdácsolok. Csak azt láttam, hogy a kis pajtásom arca sápadt, mint a halotté, szeméből hull a könny, s hogy a vén ember rejtegeti előle a kenyeret."/>
  <Lesson ID="114" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 7" Text=" Bizonyosan maga akarja megenni az egészet. Mint ahogy kisgyerek koromban énelőlem elette a vacsorát.&#10;&#10;&#9;Elfutott a düh, és fölkaptam egy nehéz kődarabot, azzal a jó szándékkal, hogy hozzálódítom az öreghez. És bizonyosan meg is teszem, ha abban a percben meg nem szólal.&#10;&#10;&#9;- No, báránykám, ugye, mindig azt mondtad, mikor én a bányacsőszről beszéltem neked, hogy mesebeszéd az? Hát nézd e, mit adott nekünk a bányacsősz. Hát hiszel-e már benne?&#10;&#10;&#9;Odatartotta a két tenyerén a kenyérkarajt a kis bice-bóca elé. A gyerek mohón kapott utána:&#10;&#10;&#9;- Kenyér! Istenem, kenyér! Igazi kenyér, nagyapóka?&#10;&#10;&#9;- De igazi ám! - bólogatott a Küsmödi nagy feje. - Igazi kalácscipó. Mikor a bányacsősz a kezembe adta, még meleg is volt. Azt mondta, aki ebből eszik, az olyan erős lesz, mint a kőszikla. Kóstold csak, báránykám!&#10;&#10;&#9;A kis bice-bóca beleharapott a kenyérbe, de aztán csak kiejtette a kezéből. Olyan gyönge volt, hogy már azt se bírta tartani.&#10;&#10;&#9;- No, várj, majd én tördösöm - mondta az öregember, s olyan szelíd, olyan lágy, olyan szomorú volt a hangja, hogy tán soha életemben nem hallottam olyant. Megszégyenülten ejtettem ki a kődarabot a kezemből.&#10;&#10;&#9;A kis bice-bóca pedig úgy nyeldeste a falatokat rágás nélkül, mint az éhes fecskefiók. Egyszerre azonban eltolta magától az etető kezet.&#10;&#10;&#9;- Hát te, nagyapóka? A többi már legyen a tied. Hiszen te se ettél... hány nap óta is? Egy, kettő, három, négy nap óta. A többit te edd meg, nagyapóka!&#10;&#10;&#9;- Én-e? - nevetett Küsmödi olyan jókedvűen, hogy még engem is majd megcsalt. - Hiszen engem el se eresztett a bányacsősz addig, míg egy fél cipót be nem vágtam. Úgy jóllaktam én, báránykám, mint a duda.&#10;"/>
  <Lesson ID="115" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 8" Text="&#10;&#9;- Akkor jól van, nagyapóka - nyugodott meg a gyerek -, akkor én még nem laktam jól, ha te már nem vagy éhes. Ez nem olyan kenyérke ám, mint amilyent te szoktál sütni zuzmóból meg makklisztből.&#10;&#10;&#9;- Hát csak egyed, báránykám, egyed - biztatta boldogan az öregember. - Majd meglátod, ezután mindig ilyen kalácskenyeret eszünk, csak odajuthassak a kincshez. Tudod, hogy már a nyomában vagyok?&#10;&#10;&#9;- Mindig ezt mondod, nagyapóka - duzzogott a gyerek. - Minden fényes kőről azt hiszed, hogy kincs, s a tudós emberek mindig kinevetnek vele. Tudod, nagyapóka, mit csinálnék én, ha neked volnék?&#10;&#10;&#9;- Mit csinálnál, bárányka?&#10;&#10;&#9;- Átmennék a másik bányába, Péter apóhoz, és élnék úgy, mint a többi ember.&#10;&#10;&#9;A bűbájos zavartan motyogott:&#10;&#10;&#9;- Nem lehet, bárányka. Látod, engem mindig kinevetnek az emberek, vagy elszaladnak előlem.&#10;&#10;&#9;- Az azért van, nagyapóka, mert mindig olyan haragosan jársz-kelsz az emberek közt.&#10;&#10;&#9;Kicsit elhallgatott, aztán újra kezdte:&#10;&#10;&#9;- De jó volna egyszer meleg szobában aludni, nagyapó! Ha bányamérnök leszek, akkor nekem olyan szobám lesz, hogy két kemence lesz benne, s az egyiknek a kuckójában én alszom, a másikéban te. Nézd, milyen hideg a kezem!&#10;&#10;&#9;- Szegény kis báránykám - mondta gügyögve az öreg bűbájos, s fölébe hajolva a vézna kis kéznek, elkezdte azt leheletével melengetni.&#10;&#10;&#9;Bizony sose hittem volna, hogy valamikor még kedvem támadjon az öreg Küsmödinek megcsókolni a kezét. Most pedig alig bírtam erőt venni magamon, hogy meg ne tegyem.&#10;&#10;&#9;- Milyen jó vagy te, nagyapóka! - mondta hálálkodva a kis bice-bóca. - Te vagy a világon a legjobb ember, tudod-e te azt?&#10;&#10;&#9;Nagyapókának nem volt ideje válaszolni, mert a hold hirtelen lebukott az ég peremén, s a kis bice-bócának egyszerre sírásba csuklott a szava:&#10;&#10;&#9;- Nagyapóka, ma megint nem gyújtod meg a mécsest?&#10;&#10;&#9;- Tudod, báránykám, nincsen már olajunk - mondta halkan az öregember.&#10;"/>
  <Lesson ID="116" Section="Kincskereső kisködmön" Name="A kövek megszólalnak 9" Text="&#10;&#9;- Istenem, de hát sötétben hogy találnak majd ide az angyalok mihozzánk? - nyűgösködött a gyerek. - Nem jó volna, nagyapóka, ha én kiállnék most az ajtóba, és ott lesném őket?&#10;&#10;&#9;- Nem, nem, báránykám - mondta ijedten az öregember. - Akkor azt mondanák az angyalok: &quot;Ejnye, micsoda dolog az, hogy ez a kisfiú még ilyenkor kint kóborol!&quot;&#10;&#10;&#9;- De énnekem beszélnem kell ma éjszaka az angyalkákkal. Kérni akarok valamit tőlük.&#10;&#10;&#9;- Mit akarsz kérni, bárányka?&#10;&#10;&#9;- Hát... hát... olyan szép virágos kisködmönt, amilyen az iskolában van egy fiúnak. Gergőnek hívják. Álmomban én is mindig olyan ködmönben járok. Azt hiszem, az angyalok is olyanban járnak. Te láttad már az angyalokat, nagyapóka?&#10;&#10;&#9;- Nem... nem nagyon járnak azok az ilyen vad vidékre.&#10;&#10;&#9;- De ugye, mégiscsak eljönnek néha ide is? Minden jó emberhez le szoktak szállni. Tavaly karácsonykor minálunk is voltak, de én nem láttam őket, mert aludtam. Anyukámmal beszéltek, és új mankót hagytak ott nekem. Tenálad is voltak tavaly karácsonykor?&#10;&#10;&#9;- Nem, báránykám, nem voltak. Itt nagyon régen jártak utoljára az angyalok. Akkor, mikor még anyukád olyan kicsi volt, mint te most. Azután elszoktak innen. Kövek közt, látod, kővé változott nagyapókád szíve is, s elijedtek tőle az angyalok. Add ide a kezedet, báránykám.&#10;&#10;&#9;Úgy kellett lenni, hogy a bűbájos ember az unokája tenyerébe temette az arcát, mert kisvártatva a gyerek ijedt szavát hallottam:&#10;&#10;&#9;- Nagyapó, te sírsz? Érzem a könnyeket az ujjamon. Hát ki bántott, szegény nagyapókám?&#10;&#10;&#9;- Nem sírok, báránykám - mondta reszkető hangon az öregember. - Csak kienged a szívem. Most már majd nem kerülnek el az angyalok. Úgy érzem, mintha már jönnének is.&#10;&#10;&#9;- Csak sötét ne volna! - sóhajtott a kis bice-bóca.&#10;&#10;&#9;Hallottam, ahogy az öreg hirtelen felugrott, megvidámodva csendült föl a hangja:&#10;"/>
  <Lesson ID="117" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Csontos Szigfrid 1" Text="&#9;Csontos Szigfrid&#10;&#10;&#9;Ahogy megörült szegény szülém a hazatérésemnek, úgy elszomorodott azon, hogy inasnak akarok beállni.&#10;&#10;&#9;- Nem neked való az, gyerekem - mondta gondba borult arccal. - Nem tudsz te úgy ordítani, mint az inasok szoktak. Nem győzöd a gyönge tüdőddel.&#10;&#10;&#9;Ő szegényke, aki a malomházi remeteségben töltötte az egész életét, leginkább csak annyit tudott az inasokról, hogy azok mindig borzasztó kurjongatással járnak az utcán. Bizonyosan azt gondolta, hogy ez kötelességük nekik, és annál hamarabb lesz belőlük mester, mentől jobban ordítanak. Az igazat megvallva, magam se voltam egészen tisztában vele, van-e az inasoknak más komoly foglalkozásuk is azon kívül, hogy a kutyákat meghajigálják az utcán.&#10;&#10;&#9;Utoljára aztán belenyugodott szülém ebbe a szándékomba is, mint ahogy belenyugodott volna abba is - ó, de milyen boldog örömmel! -, ha azt kívántam volna, hogy engem egész életében a karján hordozzon. Csak azt az egyet kötötte ki, hogy ha már inas leszek, Kese kalaposnál próbáljak szerencsét.&#10;&#10;&#9;- Azt hiszem - tűnődött el -, hogy annál nem kell olyan sokat ordítani, mert az nagyon szótlan ember, aztán meg őnála nemcsak a kalaposmesterséget tanulhatod ki, hanem a tanítómesterséget is.&#10;&#10;&#9;Ünnepelő kendőt kötött szülém, mert őnála senki se tudta jobban, mi az illendőség, és maga vezetett el a mesterhez, aki nagyon szívesen fogadott bennünket. Azt hitte, iskolába akarok hozzá járni, és nagyon barátságosan veregette meg a fejemet:&#10;&#10;&#9;- Szeretem a nagy fejű gyereket, mert nagy fej: nagy ész; a kis fejbe nagyon kicsi szorul. Egy verő malacért olyan tudós embert nevelek az öcsikéből, hogy esztendő ilyenkorra csupa nagybetűkkel írja tele még a nyújtódeszkát is.&#10;"/>
  <Lesson ID="118" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Csontos Szigfrid 2" Text="&#10;&#9;Szülém sietett elkérkedni vele, hogy de bizony tele tudok már én irkálni akár egy kaput is, nemcsak egy nyújtódeszkát. S hogy nem is deáknak akarnék én beállni, hanem kalaposinasnak.&#10;&#10;&#9;A majszternak erre egyszerre elsavanyodott az ábrázata. Végig-végigméregetett a szemével, aztán kelletlenül legyintett:&#10;&#10;&#9;- Inasnak nem való. Nagyon nagy hozzá a feje. Nem szeretem a nagy fejű gyereket, mert a nagy fejben nagyon szétszalad az ész. A kis fej jobban összefogja.&#10;&#10;&#9;- No, itt nem sok szerencsével jártunk, szegénykém - mondta szülém sajnálkozva, mikor kijöttünk. De én láttam a szemén, hogy csak ravaszkodik, mert a szíve örömmel van tele, hogy mégiscsak otthon maradok az ő fiának.&#10;&#10;&#9;Hát azért se maradok. Nem hagyom szögön lógni a ködmönt, hanem munkában szaggatom el.&#10;&#10;&#9;Egy nyitott ajtajú kovácsműhely mellett mentünk el, éppen kovácsolták az üllőn a szikrázó vasat a bőrkötős segédek, két kormos képű inasgyerek is ott sürgött-forgott, mint két fiókördög, a piros fényben: gyönyörű volt ezt látni. Nem is hagytam békében szülémet, míg be nem szólt félénken, hogy kellene-e még egy inas.&#10;&#10;&#9;Egy torzonborz, vörös szakállú óriás lépett elő a tűzhely mellől, az volt a mester. Ahogy a kezét a vállamra nyugosztotta, majd összeestem alatta. De csupa jóság volt a mosolygása, ahogy megszólított:&#10;&#10;&#9;- Gyöngécske a fickó.&#10;&#10;&#9;- Nagyon erőtlenke - kapott mohón a szón édes szülém.&#10;&#10;&#9;- Kenyérbél a karja - mondta a kovács.&#10;&#10;&#9;- Az, az - integetett szülém -, a lába meg torzsa.&#10;&#10;&#9;- Nem győzné szusszal.&#10;&#10;&#9;- Elfújná a fújtató.&#10;&#10;&#9;- Nem, egész határozottan nem kovácsinasnak való - fejezte be a szemlét a mester. - Nagyon kicsik a fülei. Nincs rajtuk semmi fogás. Hanem javallok én magának valamit, jó asszony. Úgy hallom, Csorbóka szomszéd éppen inast keres. Itt van az üzlete általellenben. Úgy nézem, ez éppen neki való sihederke lenne. Nem nehéz mesterség az övé, nem erő kell hozzá, csak ész.&#10;"/>
  <Lesson ID="119" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Csontos Szigfrid 3" Text="&#10;&#9;Ezt egy kis lenézéssel mondta az óriás, de volt is hozzá joga, mert akkora pörölyt forgatott a fél kezében, hogy azt a mesebeli hét bölcs mester meg se bírta volna mozdítani.&#10;&#10;&#9;Alássan megköszöntük a jóakaratát, és beköszöntünk Csorbóka úrhoz. A városban Csorbóka úr volt az egyetlen könyvkereskedő. Akkora boltja volt, mint egy kalitka, két asztal betöltötte az egészet. Az egyik asztal be volt terítve mindenféle históriás könyvekkel: az volt a könyvesbolt. A másik asztalon szép rendben sorakoztak a mézesbábok, a tükrös szívek, a kivont kardú mézeskalács huszárok, a mandulás pogácsák: az volt a mézeskalácsos bolt.&#10;&#10;&#9;- Itt a kellemes, emitt a hasznos - járt-kelt a pápaszemes, tömzsi kis ember a két asztal közt -, a könyvkereskedőség kedves tudomány, a mézeskalácsosság hasznos tudomány.&#10;&#10;&#9;Szegény szülém nagyon meg volt illetődve ennyi tudomány láttára, és alig merte megkérdezni Csorbóka urat, hogy mit néz ki belőlem. Alkalmas leszek-e valamelyik tudományra?&#10;&#10;&#9;Csorbóka úr megforgatott előre-hátra, hátba ütögetett, megköhögtetett, és kétszer-háromszor körülfuttatott az asztalok körül.&#10;&#10;&#9;- Úgy nézem, elég gyönge kis legény, se a kalapácsot, se a gyalut el nem bírná - mondta elégedetten -, az Isten is könyvkereskedőnek teremtette. De ha jól igyekszik, beletanulhat a mézeskalácsosságba is.&#10;&#10;&#9;Csorbóka úr csakugyan nem fösvénykedett a tudományával. Ahogy szülém elment - igaz, hogy még egy óra múlva is tekingetett vissza a sarokról a bolt felé -, mindjárt belefogott a mesterségbe. Elmondta, hogy melyik a krajcáros, melyik a kétkrajcáros, melyik a háromkrajcáros mézeskalács. Ennél drágább nyalánkságot abban az időben nem árultak.&#10;"/>
  <Lesson ID="120" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Csontos Szigfrid 4" Text="&#10;&#9;- Hát a könyvek, főnök úr? - húzódtam közelebb a könyves asztalhoz.&#10;&#10;&#9;- Az elsősorbelieknek egy hatos az ára; a második sor két hatos; a harmadik három hatos. Aki még ennél is drágább könyvet keres, az túlságosan okos ember, azt nem szolgáljuk ki. Érted-e, kisfiam?&#10;&#10;&#9;No, ezt nem volt nehéz megérteni. Csorbóka úr büszkén nézett körül, hogy ilyen hamar belevezetett a kettős tudományba, és annyira a kegyelmébe fogadott, hogy a második héten már egészen rám bízta a boltot. Ő meg kiment a füzesbe varjút lőni. Elülte szegény a lábát a sok semmittevésben, nem nagyon kellett ugrálnia a mi boltunkban, mert a macska se nyomogatta kilincsünket.&#10;&#10;&#9;- Te is részelsz a varjúpaprikásból - szólt vissza a boltajtóból. - Ahány könyvet eladsz, annyi varjúcomb lesz a tied.&#10;&#10;&#9;De hiszen ígérhetett volna nekem griffmadárcombot is, annak se örültem volna úgy, mint a sok szép históriás könyvvel való egyedülmaradásnak. Ott volt a &quot;Ludas Matyi&quot; meg a &quot;Csalóka Péter&quot; meg a &quot;Fehérlófia&quot; meg a &quot;Koplaló Mátyás&quot;. Azt se tudtam, melyikhez kapjak. Utoljára az egyikre ráültem, a másikra rákönyököltem, a harmadikra rátenyereltem. A legvastagabbat kezdtem olvasni. Annak a címe volt: &quot;Csontos Szigfrid&quot;.&#10;&#10;&#9;Hát alig keveredek barátságba a sárkányöldöső nagy vitézzel, egyszerre csak nyílik az ajtó, és bedobog rajta egy magamfajta fiúcska.&#10;&#10;&#9;- Megvan-e itt a Csontos Szigfrid? - azt mondja.&#10;&#10;&#9;Úgy megijedtem, hogy egyszerre a torkomba szökött a szívem.&#10;&#10;&#9;- Nincsen az - csúsztattam le a könyvet az ölembe.&#10;&#10;&#9;A fiúcska körülnézett, és megakadt a szeme azon a rettenetes oroszlánon, amely a &quot;Florenc és Lion&quot; tábláján ágaskodott.&#10;&#10;&#9;- Ez is jó lesz - nyújtotta ki utána a kezét.&#10;"/>
  <Lesson ID="121" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Csontos Szigfrid 5" Text="&#10;&#9;A rettenetes oroszlán nem nézhetett csúnyábban, mint ahogy én néztem. &quot;Ohó - gondoltam magamban -, hát azért lettem én könyvkereskedőinas, hogy minden könyvet elhurcolásszanak előlem!&quot;&#10;&#10;&#9;- Hallod-e, te fiú - támadt hirtelen egy jó gondolatom -, többet ér ám a mézeskalács, mint a meséskönyv. Inkább a másik asztalon választhatnál magadnak valamit.&#10;&#10;&#9;A kis cimbora nagyon értelmetlenül nézett rám, utoljára is nekem kellett rajta segítenem, a markába nyomtam a legnagyobb mézeskalács huszárt, és kitessékeltem vele az ajtón.&#10;&#10;&#9;De nyilván mégis volt a kis cimborának magához való esze. Mert alighogy fölhúzta Csontos Szigfrid a láthatatlanná tevő süveget, már megint ott lábatlankodott egy fiúcska.&#10;&#10;&#9;- Csontos Szigfridet szeretném megvenni - mondta furfangos mosollyal.&#10;&#10;&#9;Erre már nem sok szót vesztegettem, hanem mindjárt kifizettem egy marék mézeskalács mogyoróval.&#10;&#10;&#9;Nem ért az semmit, úgy jött a sok gyerek, mint a raj, s az mind Csontos Szigfridet akarta megvenni. Utoljára már nem is kérdezősködtek, csak mentek egyenesen a mézeskalácsos asztalhoz.&#10;&#10;&#9;Beesteledett, mire oda értem, ahol Csontos Szigfrid is csak úgy elmegy Földvárra deszkát árulni, mint a csonttalan Szigfridek, s akkorra egy morzsa mézeskalács nem maradt a másik asztalon. Hanem ahány gyerek volt a városban, az mind ott nyüzsgött a boltunk előtt, mire a főnök úr visszatért a varjúvadászatról. Sietett szegény feje, mert már az utca végén hallotta a nagy újságot, hogy a Csorbóka boltjában ingyen mézeskalácsot kap, aki Csontos Szigfridet akar venni.&#10;&#10;&#9;Ahogy betoppant, úgy félrehúzta a száját, mintha a tulajdon fülét akarná megharapni. De aztán inkább csak az én fülemen töltötte a mérgét, és nem éppen barátságosan adta ki az úti cédulámat.&#10;&#10;&#9;- Föl is út, le is út, hanem ide többet be ne tedd a lábad!"/>
  <Lesson ID="122" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Hogyan tanultam meg olvasni 1" Text="&#9;Hogyan tanultam meg olvasni?&#10;&#10;&#9;A napsütéses hosszú őszre kegyetlen tél következett abban az esztendőben. A nagy hófúvások betemették a malomházat, nem lehetett mozdulni se ki, se be. A vasárnapok csakolyanok voltak, mint a hétköznapok, lelkes állat nem vetődött felénk soha, s nekem nem volt egyéb mulatságom, mint hallgatni a szelek üvöltözését. A szelek nagyon oda voltak szokva a padlásunkra, s én már a szavukról megismertem, melyik az északi, melyik a déli, melyik fúj a Dunáról, melyik a Tiszáról. Álmatlan éjszakákon sokat elhallgattam, mikor összevesztek a széltestvérek a malomház padlásán, és harsogva, zúgva kergették egymást ki s be a szelelőlyukakon.&#10;&#10;&#9;Egyszer el is határoztam, hogy elbújok a kémény mellett, és meglesem a szélfiúkat. Különösen a napkeleti széllel szerettem volna összebarátkozni, mert arról Messzi Gyurka azt mesélte, hogy az a legkedvesebb fia a hajnalnak, piros köpönyegje van és aranykoronája. Persze az ember nem láthatja színről színre a szelet, csak a leheletét érzi, de ha egy árvalányhajszálat úgy tud az útjába tenni, hogy el ne libbenjen, akkor megbotlik, és akkor megmutatja az emberi alakját. Egyszer napáldozat felé a Mária-képre akasztott csokorból csakugyan ki is húztam egy szál árvalányhajat, kiszöktem a konyhára, kinyitottam a padlásajtót, és megindultam fölfelé. De ahogy kinyitottam az ajtót, a szél sebesen jött lefelé, mert én fölfelé mentem, s olyan gorombán taszított hanyatt, hogy az igazán nem illett egy királyfihoz.&#10;&#10;&#9;Estemben azonban magammal rántottam a garádicsról valami ott felejtett rossz skatulyát, ami tele volt rozsdás szögekkel. Ezt én úgy fogadtam, mintha szél pajtás hajflotta volna utánam ajándékul.&#10;"/>
  <Lesson ID="123" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Hogyan tanultam meg olvasni 2" Text="&#10;&#9;Hiszen egy szöggel is nagyon szépen el lehet játszogatni, hát még ha egész marékkal van belőle! Az maga eltartott egy hétig, míg a rozsdát letisztogattam róluk. Aztán előhúztam az ágy alól a kukoricamorzsoló kisszéket, s abba belevertem a szögeket kalapáccsal, aztán kiszedtem őket harapófogóval. Mikor készen voltam, akkor elölről kezdtem az egészet, s külön nevet is adtam minden szögnek. Egy nagy, gömbölyű szög volt a kutyafejű tatár, arra mindig különösen nagyokat ütögettem.&#10;&#10;&#9;Ez igazán nagyszerű játék volt, de utoljára már úgy ki volt lyuggatva a kisszék, mint a rosta. Akkor aztán a búbos kemencébe próbáltam beleverni a szögeket, de ez nem nagyon tetszett, mert a tapasztott sárfalba nagyon könnyen belementek a szögek, és kihúzni is nagyon könnyű volt őket.&#10;&#10;&#9;De nemcsak nekem nem tetszett ez a mulatság, hanem édesszülémnek se. Mikor észrevette, hogy miben mesterkedem, szelíden megpirongatott, hogy minek bántom a kemencét, mikor a kemence se bánt engem.&#10;&#10;&#9;- Kemence? - néztem rá csodálkozva. - Hát ki bántja a kemencét? Én az öreg óriásnak vertem szögeket a hasába, aki elnyelte Jancsit és Juliskát.&#10;&#10;&#9;A szülém aggodalmasan csóválta meg a fejét, és panaszosan fordult édesapámhoz, aki halkan fütyörészgetve varrogatta a juhbőrből való ruhákat:&#10;&#10;&#9;- Nézze már, apja, miket eszel ki ez a bolondos gyerek! Attól félek, hogy szegénykémnek nem egészen úgy szolgál az esze, mint más rendes embernek.&#10;&#10;&#9;Ebben lehetett valami igazság, mert én akkoriban még a kukoricacsutkáról is azt hittem, hogy az valaki, és az ajtókilinccsel is úgy el tudtam beszélgetni, mint a mozsártörővel. Nekem a világon minden élt, és én mindig egész tisztán megértettem még azt is, hogy mit ketyeg az óra, és mit gondol magában az oroszlán, aki oda volt festve az óra számlapjára, szép nemzetiszínű ruhában, kétszer akkora pipacsvirágok közé, mint ő maga.&#10;"/>
  <Lesson ID="124" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Hogyan tanultam meg olvasni 3" Text="&#10;&#9;Például ebben a percben is, amikor édesanyám nyugtalankodva nézett rám, meghallottam, hogy a macskabagoly elnyávogja magát kint a tetőn, és mindjárt tudtam is, hogy mi baja van a szegény macskabagolynak.&#10;&#10;&#9;Az a baja volt, hogy leejtette a pápaszemét, és azért sírt, mert nem volt, aki föladja neki, le meg nem szaladhatott érte, mert pápaszem nélkül nem látta lefelé az utat. Nagyon megesett rajta a szívem, és szerettem volna kiszaladni hozzá, hogy segítsek rajta, de édesapám odaintett magához. Azt kérdezte tőlem, mit szólnék hozzá, ha beadna iskolába Kese kalaposhoz.&#10;&#10;&#9;- Mert itt van már az időd, gyerekem, és olyan oktalanul csak mégse nőhetsz fel, mint a&#10;lósóska az árokparton.&#10;&#10;&#9;Azt hiszem, ekkor estem gondolkozóba először életemben. Fülheggyel hallottam már én egyetmást Kese kalaposról, de azok nem voltak valami szívvidámító dolgok. Ez a jó ember csak nyáron foglalkozott kalaposmesterséggel, télen beállt tanítónak. Persze csak olyan vad-tanítónak. Szegény emberek adták a keze alá a gyereküket, akik messzillették vagy drágállották az igazi iskolát. A Kese kalapos iskolájába nem kellett se könyv, se irka. A kalapos az ajtaja felső felére fölírta krétával az ábécét - s a gyerek addig rajzolgatta őket az alsó felére, míg egészen írástudóvá nem vált bele. Meg lehetett tanulni minden betűt, csak az ipszilont nem. Arról azt tartotta a kalapos, hogy az nem magyar betű, s azt nem is tanította. Aki az ő iskolájában nevelkedett tudóssá, azt arról lehetett megismerni, hogy mindent i-vel írt, amit más rendes ember ipszilonnal. Az ő deákjai nem azt kérdezték egymástól: hogy vagy, hanem azt, hogy: hogi vagi?&#10;"/>
  <Lesson ID="125" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Hogyan tanultam meg olvasni 4" Text="&#10;&#9;Én azonban nem találtam szép játéknak se egyik iskolát, se a másikat. Mire való az iskola? A sárgarigók se járnak iskolába, a gyíkok se járnak, mégis egészen jól megélnek. Az édesapám se jár iskolába, mégis olyan madarat tud cifrázni a subára, hogy majd megszólal. Aztán Messzi Gyurka mesélt énnekem mindenféle híres királyfiakról, de azt egyikről sem mondta, hogy iskolába járt volna. Azok mind jeles vitézek voltak, úgy vagdosták le a sárkányok fejét, mint én a vadmákokét, de azt sose hallottam, hogy olvastak volna, vagy írtak volna. Hiszen olvasni olvas az ember, mikor megolvassa, hogy hányat szól a kakukk, vagy hogy hány tojás van a vércsefészekben, de ezért ugyan nem érdemes iskolába járni. Írni is ír az ember a szűcskrétával a láda tetejére vagy sárgafölddel a ház falára mindenféle szép lovakat, huszárokat, akasztott embereket, de annak mindnyájának van értelme. Hanem mindenféle krikszkrakszokat firkálni, amik semmihez se hasonlítanak a világon - ugyan mire való ilyen bolondságokat csinálni?&#10;&#10;&#9;- Szeretném, ha ember lenne belőled, gyerekem - rezzentett ki apám abból a nagy hallgatagságból, amibe beleestem, míg ezeket elgondoltam.&#10;&#10;&#9;- Az is leszek, édesapám - feleltem rá hirtelen, de aztán jobbnak láttam lenyelni a többit, amit mondani akartam. Címeres nagy úr, ország bárója! Csak én egyszer a nyomára jöjjek azoknak az ősi kincseknek, amiknek a bűbájos Küsmödi a tudója.&#10;&#10;&#9;Persze a Küsmödi kincsei meg nem mentettek volna engem a Kese kalapos iskola-műhelyétől, ha drága jó édesanyám meg nem ment. De ő az ölébe húzott, és megcirógatta a bozontomat:&#10;"/>
  <Lesson ID="126" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Hogyan tanultam meg olvasni 5" Text="&#10;&#9;- De ilyen télben nem adom ám ki szegénykémet a házból. Gyenge virágszálam, dehogy eresztem ki ebbe a vad időbe! Tél fagyában, hófúvásban botorkálni, hogy engedhetném? Hóban elbukhatna, jégen elcsúszhatna, rossz gyerekek megkergethetnék, kutyák megszaggathatnák. Kese kalapos tudományát nyáron is megtanulhatja. Aztán meg annyit én is tudok, mint az a vén szeleburdi. Ne félj, kincsecském, úgy megtanítalak én téged írni-olvasni, hogy püspökkorodban se felejted el!&#10;&#10;&#9;- No, azt megnézzük - nevette el magát édesapám. Én magam is azt gondoltam, hogy no, azt szeretném látni, mikor énbelőlem is szülém tudós embert csinál! Hát pedig azt csinált. Olyanfortélyt eszelt ki, amilyen csak anyaszívektől telik.&#10;&#10;&#9;Akárhogy fűtöttük a búbost, a malomszoba ablaka egész télen át ki nem engedett. S az a befagyott ablak volt az én palatáblám, édesanyám gyűszűs ujja rajta a palavessző. Lesz-e valaha a világon gyémántból faragott íróvessző, amely drágább lehetne a munkában megbarnult, jeges vizekben megvörösödött, éles szelektől reszelősre fújt vézna ujjnál, mely sütés, főzés, mosás, mosogatás után fáradhatatlanul kopogott a jégvirágos üvegen? És lesz-e valaha a világon szépírómester, aki utánozni tudná azokat az ide-oda csúszkáló, hol hanyatt vágódó, hol orra bukó furcsa ákombákomokat, melyek korcsolyázó tündérek szeszélyes lábanyomához hasonlítanak?&#10;&#10;&#9;Sokat sírtunk, és sokat kacagtunk azon a télen. Voltak gonosz, makacs betűk, amelyek nem akartak szót fogadni tanítómesteremnek se, és voltak kedvesek, derék, barátságos betűk, amiket az én ügyetlen ujjaim is egyszerre elő tudtak hívni. A g betűnek sohase fogom megbocsátani azokat a könnyeket, melyek a világ legdrágább szeméből omlottak miatta. S az o betűre mindig úgy fogok gondolni, mint áldásra nyitott szájra. Ezt kedveltem legjobban, mert ez volt a legkönnyebb. Le tudtam írni a számmal is; csak rá kellett lehelnem egészen közelről az ablakra. Egyszer ugyan odafagyott az orrom hegye, de édesapám megvigasztalt azzal, hogy marad abból elég, ha a fele lefagy is.&#10;"/>
  <Lesson ID="127" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Hogyan tanultam meg olvasni 6" Text="&#10;&#9;A világból pedig csak annyit láttam ezen a télen, amennyit a jégbe karcolt betűkön keresztül látni lehetett. Fagyott madarakat a hóban. A Báró cigány rőzseszedő gyerekeit. Néha egy-egy ijedt nyulat. Egyszer messziről az öreg Küsmödit is láttam egy nagy H betűnek a létrájában.&#10;&#10;&#9;Azon az estén ezt a szót kapartam bele a jégvirágok mezejébe:&#10;&#10;&#9;&#9;&quot;KINCS&quot;&#10;&#10;&#9;Édesapám odaállt mögém a méccsel, hogy jobban lássa, mit dolgozom. A betűk árnyéka óriássá nyúlva vetődött ki a hóra, s úgy reszketett a mécs lobogásában, mint valami varázsírás.&#10;&#10;&#9;- Te, az S-el megfordítva írtad - kacagott édesapám -, nézd, így kell azt írni.&#10;&#10;Azzal a körmével egy rendes S betűt hasított az ablak jegébe. De én ravaszul csóváltam a fejemet, hogy engem nem lehet bolonddá tenni. Tudom én, hogy az az igazi, amire szülém tanított.&#10;&#10;&#9;S ha gyorsan írok, most is sokszor megesik még velem, hogy megfordítva írom az S-et, mint ahogy falusi szabók cégtábláján látni. S amikor észreveszem a hibát, mindig teleszalad a szemem könnyel, s megcsókolom a szívemmel a ráncos kezet, mely e kígyóbetűt először mutatta meg nekem.&#10;"/>
  <Lesson ID="128" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Hogyan tanultam meg olvasni 7" Text="&#10;&#9;Azon a télen még egy nevezetes eredménye volt az életemnek: szűcsmesterségre fogtak. Ez az első pályám azonban nagyon kora véget ért.&#10;&#9;- Varjúnak varjú a fia - mondta édesapám, s felültetett maga mellé a műhelypadra, hogy tanuljam meg az ő mesterségét. A hosszú selyemszőrű bőrökben, a piros és zöld irhákban, a színes cérnákban, a nagy acéltűk bujkáló villogásában csakugyan nagy örömem is telt. A piros irhák nyesedékeiből sapkácskákat és a zöld irha hulladékaiból kötőcskéket szabogattam össze, s azokat lecsúsztattam a műhelypad hasadékain. Bizonyos voltam benne, hogy az alatt törpék laknak az egérlyukakban, és azok éjszaka mind el fogják hordani az én nagyszerű ajándékaimat.&#10;Miután ily módon megbarátkoztam a szűcsmesterséggel, pár nap múlva az édesapám a kezembe adott két bőrdarabot, hogy azokat varrjam össze. A térdem közé szorítottam a bőröket, mint őtőle láttam, és csakugyan nagyon gyorsan összeférceltem őket.&#10;&#9;- Kész - mondtam büszkén, és munkám eredményét át akartam nyújtani apámnak. &#10;&#10;&#9;Sajnos, kiderült, hogy a bőröket a nadrágomhoz varrtam.&#10;&#10;&#9;Szűcsipari pályámat ezzel be is fejeztem."/>
  <Lesson ID="129" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 1" Text="&#9;Ünnep a malomházban&#10;      &#10;&#9;Kedves, mosolygós, vidám tavasz volt már akkor, amikor megtudtam, mi történt igazában karácsony éjszakáján az óbányában. Kis fehér szobában feküdtem, napsugár és orgonaszag áradt be a nyitott ablakon. Szülém sápadt arca mosolygott az ágyam egyik oldalán, tündérkém százráncú képe a másikon. Csodálkozva tekingettem hol az egyikre, hol a másikra.&#10;&#10;&#9;- Hát nem akarsz ránk ismerni, szívecském? - simogatta szülém a homlokomat.&#10;&#10;&#9;- Akarok én, de sehogy se tudom rendbe szedni a gondolataimat. Hol vagyok én most, hogy kerültem ide? Hová lett a Küsmödi barlangja? Micsoda orvosságszagú ágy ez, amelyikben fekszem? A fejem miért van bekötözgetve? És nini, ott a sarokban a másik ágyon nem a kis bice-bóca fekszik? És nem Titulász doktor hajol-e fölé, és miért csóválja olyan kedvetlenül a bozontos fejét?&#10;&#10;&#9;Százféle kérdeznivalóm lett volna, de csak egyet tudtam mondani.&#10;&#10;&#9;- Ehetném - ez volt az egész.&#10;&#10;&#9;De azt hiszem, ha a világ minden szép versét elmondtam volna, abból közelről se lett volna annyi öröm, mint ebből az egyetlen szóból. Hogy ragyogott föl az én drágáim arca, hogy futottak oda az öreg Titulászhoz:&#10;&#10;&#9;- Hallotta, doktor úr? Azt mondta, ehetnék!&#10;&#10;&#9;Hárman hatfelé szaladtak egy pohár tejért. S mikor kivettem a poharat a szülém kezéből, és a magam két kezével vittem a számhoz, azon úgy elcsodálkoztak, mintha én volnék a cirkuszban a buzogányhajigáló erőművész.&#10;&#10;&#9;Nem értettem én ezt sehogy se. No, majd mindjárt megértem, gondoltam magamban, s nagy hetykén fölpattantam az ágyban. De arra meg nagy ijedten csapta össze a kezét szülém:&#10;&#10;&#9;- Jaj, már megint menni akar! Hát hová akarsz menni, édes mézem?&#10;&#10;&#9;- Hát hová akarnék? - néztem nagyot. - Az iskolába megyek, szülém.&#10;"/>
  <Lesson ID="130" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 2" Text="&#10;&#9;Erre megint nagy volt az öröm, hogy csak iskolába akarok menni. Tündérkém a kis kacajok sortüze közt, de könnybe lábadt szemmel mondja, hogy eddig mindig az angyalokhoz akartam menni. Titulász doktor pedig megfenyegetett az oroszlánfejű botjával:&#10;&#10;&#9;- Hohó, hé, odébb lesz még az az idábbnál! Sokat kell még addig erősödnöd, gyermekem. Most csak maradj szép nyugodtan az ágyban, mint a kis bice-bóca. Majd aztán egyszerre mehettek az iskolába, és vigyázhattok egymásra, hogy megint el ne vigyen benneteket a markoláb. Mert azt is nagyon sokat emlegetted ám három hónap óta.&#10;&#10;&#9;Most meg énrajtam volt az elcsodálkozás sora. Sehogy se akartam elhinni, hogy én már három hónap óta fekszem ebben a kis fehér szobában a kis bice-bócával együtt. Ez a kis fehér szoba pedig a kórházban van.&#10;&#10;&#9;- Hát aztán hogy jöttünk mink ide?&#10;&#10;&#9;- Bizony, nem a magatok lábán, fiam. Derék bányászok hoztak ide benneteket az ölükben. Úgy ástak ki benneteket az óbánya romjai alól karácsony másnapján.&#10;&#10;&#9;Csak úgy tátogtam, mint horgon a potyka.&#10;&#10;&#9;- Hát mi történt az óbányában, doktor bácsi?&#10;&#10;&#9;- Azt teneked kell jobban tudnod, fiam, mert te ott voltál - nevetett Titulász doktor. - Mink, hála istennek, nem voltunk ott. Mióta itt fekszel, azóta lázadban mindig a bányáról beszélsz, de bizony nem lettünk okosabbak a sok összevissza beszédtől. Hát most már el tudnád-e mondani szép értelmesen, mit kerestél te azon az elhagyott helyen karácsony éjszakáján?&#10;&#10;&#9;Mindent elmondtam, amit tudtam. Mikor odaértem, hogy hogyan szólaltak meg a világító kövek a föld alatt, szülém és tündérkém nem győztek ámuldozni, de a doktor csak mosolygott.&#10;&#10;&#9;- Beteg voltál te már akkor is, Gergő fiam, mikor hazulról elindultál. Lázadban láttad, hallottad azt a sok furcsaságot. Elhidd, hogy ha én vagyok ott a te helyedben, az én tiszteletemre nem szólalnak meg a kősziklák.&#10;"/>
  <Lesson ID="131" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 3" Text="&#10;&#9;Összenéztünk szülémmel: mi ketten tudjuk azt, hogy nemcsak az emberek élnek a világon. De minek ellenkeztem volna olyan okos öregemberrel, mint Titulász doktor? Tovább mondtam a történetemet, és mikor a végére értem, a doktor elgondolkozva bólogatott:&#10;&#10;&#9;- Most már hát értem az egészet. Mikor a te szegény bűbájos embered meggyújtotta a mécsest, meggyulladt a bányalég, és szétvetette az egész bányát. Takaros kis robbanás volt, belerázkódott az egész város. Az volt a szerencse, hogy karácsony éjszakáján történt, mikor senki jótét lélek még csak a tájékán se járt a bányának. Ti ketten úgy menekedtetek meg, hogy a robbanás kidobott benneteket a hóba, és betemetett törmelékkel. Egy kicsit megütöttétek ugyan magatokat, egy kis repedés is esett a kobakodon, de sebaj, ebcsont beforr. Az ám, az ebről jut eszembe: hogy is hívják azt a derék ebállatot?&#10;&#10;&#9;- Mitvisz - mondta szülém olyan gyöngéden, mintha a legkezesebb tyúkocskáját simogatná.&#10;&#10;&#9;- No, hát a Mitvisz kutyát aranyba kellene foglalni. Tudod-e, hogy az vezetett nyomra bennünket? Az egész város ott nyüzsgött a bánya körül, de ki gondolt volna arra, hogy ott keressen benneteket a kövek alatt? Csak a Mitvisz érezte meg, hogy lenni kell ott valaminek. Addig szűkölt, csaholt, vonyított a romok tetején, hogy mégiscsak meg kellett néznünk, mi van ott. Hát ti hárman voltatok.&#10;&#10;&#9;- Hárman? - néztem körül. - Hát ő hol van?&#10;&#10;&#9;- Ehol van e - nevetett a doktor, és előhúzta az ajtó mögül az égbelátót. - Csodálatos, hogy még csak egy srófja se görbült meg.&#10;&#10;&#9;Az égbelátó üvegszeme vidáman és barátságosan csillogott, de nem tudtam neki örülni. Azt gondoltam, Küsmödi volt az a harmadik.&#10;"/>
  <Lesson ID="132" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 4" Text="&#10;&#9;- Nem, fiam, nem ő volt - borongott el a doktor arca. - Ő volt a halott bánya hazajáró lelke, és szegény öreg kóbor lélek most elmúlt a bányával együtt, amit nem tudott elhagyni. Majd ha újra megnyitják a bányát, keresztet faragnak az emlékezetére a bányászok.&#10;&#10;&#9;A másik ágy felől fájdalmas zokogás hallatszott. A kis bicebóca mozdulatlanul hallgatta végig az egész beszélgetésünket, de tovább nem bírta magát türtőztetni. Titulász doktor odalépett hozzá, és jóságosan simogatta meg halovány arcát:&#10;&#10;&#9;- Csak sírj, fiacskám, sírj, én örülök annak. Most már legalább nem féltem az életedet.&#10;&#10;&#9;... Jó pár hét beletelt még, amikor a doktor föleresztett bennünket az ágyból. Ki még akkor se mehettünk, de vendég már jöhetett hozzánk.&#10;&#10;&#9;Jöttek is úgy, mintha búcsút járnának.&#10;&#10;&#9;Legelőbb Péter apó keresett föl bennünket három bányásztársával. Két rend vadonatúj bányászruhát hoztak a jó emberek, kis bányászinasoknak valót, s arra kértek, hogy ezután az legyen az ünneplő ruhánk.&#10;&#10;&#9;- Ezt a szerencsés megmenekülés örömére kapjátok - magyarázta Péter apó -, de mink még másképp is gondoskodni akarunk rólatok. A jó Isten, aki a rosszat is jóra tudja fordítani, a bányász-szerencsétlenséget is szerencsére fordította. Mert a robbanás betemette ugyan az újbánya egy részét, de az óbánya fölszaggatott sziklái alatt meg olyan szénrétegekhez nyitott utat, amikről eddig nem is tudtunk. Becsületes munkánknak kétszeres hasznát látjuk ezentúl. Hálából a bányászcéh gyerekeinek fogad benneteket, s iskoláztat, neveltet addig, míg megemberedtek. Ennyivel tartozunk az öreg Küsmödi emlékének is, Isten nyugosztalja szegényt.&#10;&#10;&#9;Nagy éljenzés támadt erre az ablak alatt meg a szomszéd szobában, s ahogy megnyíltak az ajtók, betódult az egész iskola. Pajtásaink boldogan szorongatták a kezünket, a nagy Cintula pedig ez egyszer igazán megcsinálta a kar-tótágast a &quot;bánya fiai&quot;-nak tiszteletére.&#10;"/>
  <Lesson ID="133" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 5" Text="&#10;&#9;Mind nagy öröm volt ez nekem, de a legnagyobb mégis az volt, mikor szülém megsúgta, hogy a jövő vasárnap már otthon ebédelhetünk a malomházban. Akkora lakomát csapunk, amekkorát még nem látott az öreg épület, s ha hiszem, ha nem, még a ludacskát is levágja a tiszteletünkre.&#10;&#10;&#9;Ezzel a ludacskával még sohasem találkoztam az életben, de hírből nagyon jól ismertük egymást, mióta lábadozó voltam. Mert szülém nekem mindig a ludacskáról, a ludacskának meg énrólam beszélt. Én tudtam róla, hogy ő a világon a legfehérebb ludacska, ő pedig tudta énrólam, hogy a világon semmit sem szeretek jobban, mint a lúdhúst. És ezért igen becsültem a ludacskát, ő azonban nyilván nemigen becsült engem.&#10;&#10;&#9;Pedig már alig vártam, hogy találkozhassam vele, s át is adta neki szülém az üzenetemet.&#10;&#10;&#9;- Úgy bizony, ludacska, téged nagy tisztesség ér - veregette meg a törlészkedő fejét. - Az egyetlen gyermekemnek sütlek meg ebédre, a kis bice-bócának is jut belőled meg a tündérkének is meg a Cötkény bácsinak is meg a Titulász doktor úrnak is, de még Messzi Gyurkát se felejtjük ki. Hát úgy igyekezz meghízni, ludacska, hogy szégyenben ne maradjak veled.&#10;&#10;&#9;- Giá-gá, giá-gá! - annyit felelt a ludacska erre nagy engedelmesen. Belenyugodott abba, hogy őbelőle pecsenye lesz vasárnapra. Igaz, hogy akkor is az lett volna belőle, ha bele nem nyugszik, de azért mégis szép volt tőle ez az engedelmesség.&#10;&#10;&#9;Még a tepsiben is olyan vidáman sistergett, hogy öröm volt hallgatni. Olyanok mondják, akik hallgatták, olyanok pedig voltak sokan. Nagy ritkaság ám a szegénysoron a tepsiben muzsikáló lúd. Báró cigánynak mind az öt rajkója odaszaladt arra a hírre, hogy nagy ebéd készül a malomházban az özvegy szűcsnénél.&#10;"/>
  <Lesson ID="134" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 6" Text="&#10;&#9;- Érzsem a drága jó sagát - szippantott nagyokat a pitvarajtóban Nácika, a legöregebb rajkó. - Ast mondta a sülém, nekem is ilyet süt, ha én is olyan jó deák lesek, mint azs Annus néni fia.&#10;&#10;&#9;Az én lelkem szülém csak kiszaladt erre a szóra a piruló liba mellől az ajtóba, s megsimogatta a rajkó kócos üstökét:&#10;&#10;&#9;- Hát aztán csakugyan olyan leszel, Nácika?&#10;&#10;&#9;- Olyan seretnék lenni - kapta Nácika a válla közé a fejét.&#10;&#10;&#9;- Segítsen meg szándékodban a jó Isten - törülgette meg édesanyám a könnybe lábadt szemét a fehér kötőjével, azzal befordult a konyhára, s ki se jött addig, míg az egyik combját le nem kanyarította a ludacskának.&#10;&#10;&#9;- Nesze, Nácikám - nyomta a kezébe a gyereknek, aki csudálkozásában akkorára tátotta a száját, hogy befért volna rajta az egész ludacska.&#10;&#10;&#9;Szülém pedig a hálálkodás elől hirtelen visszaosont a konyhába, s földarabolta a ludat, ahogy illik. Ahogy ott dolgozgat, egyszerre csak megüti a fülét a nagy csöndesség az eresz alatt.&#10;&#10;&#9;- Nini, de elillantak a vendégek - kukkantott ki az ajtón.&#10;&#10;&#9;Ott voltak azok egy szálig. Tátott szájjal, tágra nyílt szemmel nézték a szerencsés Nácikát, ahogy a lúdcombbal birkózott.&#10;&#10;&#9;- Jaj, csak soká edd, hogy soká nézhessük - sóhajtott a legapróbbacska, a csöpp Marcsóka a bácsikája fülébe.&#10;&#10;&#9;Szülémnek elfacsarodott a szíve. Se szólt, se beszélt, csak fölkapta a nagy tál pecsenyét, és sorra hordozta a kis éhesek közt:&#10;&#10;&#9;- Vegyetek hamar, kis rongyélusok, míg el nem hűl!&#10;&#10;&#9;Nem is maradt több a tálban a mellehúsánál, s szegény szülém csak akkor kapott észbe. No, ő szépen elprédálta a nagy ebédet! Mi lesz most már ebből?&#10;&#10;&#9;De ahogy az örömtől nekipirosodott kis arcokat meglátta, megvigasztalódva tette vissza a tűzhelyre a tálat.&#10;&#10;&#9;- Elég lesz az én fiacskámnak ez az egy darab is. Nem volt az nagyétkű soha életében.&#10;"/>
  <Lesson ID="135" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 7" Text="&#10;&#9;A többi vendégre nem is gondolt az áldott lélek. Pedig ugyan szép számmal felgyülekeztünk. Titulász doktor mi kettőnkkel, Messzi Gyurka kutyástul, Malvinka macskástul.&#10;&#10;&#9;- Így uras - mondta rátartian -, hogy ebből az ünnepből ő se maradjon ki.&#10;&#10;&#9;Szülém mindnyájukhoz szíves volt, de nevetve-sírva mégiscsak az én nyakamba borult az ajtóban:&#10;&#10;&#9;- Ó, csakhogy hazajöttél még egyszer, lelkem gyerekem!&#10;&#10;&#9;- Hát a ludacska, szülém? - kérdeztem tőle incselkedve, mert mindjárt megsejtettem az igazságot, ahogy a sok csámcsogó kis száj közt végigmentünk a ház előtt.&#10;&#10;&#9;- A ludacska, fiam? - babrált a kötőjén zavarodottan édesanyám. - A te részed megmaradt belőle, éppen a legjava.&#10;&#10;&#9;- Mi-a-ó, mi-a jó? - futott elébünk a küszöbön az öreg Pajtás macska.&#10;&#10;&#9;Ő már akkor tudta, mi a jó, mert a foga közt tartotta az én részemet. Már tudniillik a melle csontját, mert a húst már leette róla, s most már csak a csonttal futott a Mitvisz kutya elől, aki azt csaholta, hogy igen szeretné a nevét Mellecsontotviszre változtatni.&#10;&#10;&#9;Mindnyájan nevettünk a ludacska történetén, csak szegény szülémnek görbült sírásra a kedve szégyenletében és zavarában. Mire tessékelje ő most már befelé ezt a sok nagy vendéget? Titulász doktor aztán megvigasztalta:&#10;&#10;&#9;- Sebaj, jó asszony, hadd próbáljak most már én is valami boszorkányságot. Úgyis sok olyasféle történt már ebben a házban, hátha nekem is sikerül. Csak egyet füttyentek, s mindjárt itt lesz a terülj asztalka. Nézzétek meg csak, gyerekek, hátha már ott is van a kocsimon.&#10;&#10;&#9;Persze hogy ott volt, hiszen szemünk láttára tették fel a nagyvendéglő szakácsai a doktor kocsijára a mindenféle drága jó ételekkel tele-tetés kosarat. Volt abban lúd is, tyúk is, édes tészta is, sós is. Csaptunk is olyan lakomát, hogy a király portáján se lehetett volna különbet.&#10;"/>
  <Lesson ID="136" Section="Kincskereső kisködmön" Name="Ünnep a malomházban 8" Text="&#10;&#9;Még az asztalnál ültünk, mikor hallottuk, hogy a Mitvisz igen nagy lelkesedéssel fogad valakit odakint.&#10;&#10;&#9;Ilyen mérgesen csak a Báró cigányt szokta ugatni - vélte Messzi Gyurka. S jól vélte, mert a cigány szavát is hallottuk, ahogy évődött a pulival:&#10;&#10;&#9;- Mit kötözsködzs velem, te samár kutya, mikor én most jóban járok? Nem visek, hanem hozstam.&#10;&#10;&#9;Csakugyan hozott valamit a Báró cigány. Egy darabot a kincskereső kisködmön háta közepéből. Éppen azt, amelyikre a malomház volt kivarrva. Kint találta a kövek közt, szétfoszlott, elégett az egész ködmön, csak ennyi maradt belőle.&#10;&#10;&#9;- Mindjárt ráösmertem, ahogy kikapirgáltam a botommal - mesélte a cigány. - Nini, mondok, ezs meg azs én kiskomám gúnyájából való. Volt nagy öröm, mikorhazsaértem vele. Ast akarta az assony, hogy akassuk föl képnek a falra, olyan sép ezs. No, meg is ráncsigáltam érte a kontyát. Hát mi vagyok én? - mondok. És micsoda ezs, tán malacs vagy bárány vagy csirke? Nem, ezs csak egy rongyos ködmöndarab, hát mán hogy venném én el est azs én kiskomámtól, aki énhozsám mindig olyan jó volt? Elvisem neki, mondok, hogy örüljön segény feje, én úgyse tudok vele mit csinálni.&#10;&#10;&#9;Titulász doktor egy ezüstpénzt dobott a cigánynak, én pedig addig néztem a selyemmel kivarrott malomházat, míg hullani kezdett rá a könnyem, és kivirágoztatta rajta a körömkevirágot. Kilopództam a többiek közül, és átosontam a temetőbe, és úgy csókoltam meg egy körömkés sírnak a keresztfáját, mintha az a kéz volna, amelynek a kisködmön volt utolsó munkája. És mintha két áldó kar lett volna a fejfa két karja, és mintha hangot hallottam volna a vadvirágszagú szélben, a tücskök hegedűszava közt:&#10;&#10;&#9;- A szeretet az élet."/>
</Root>